To vypadá dobře.
Co takhle víc barev?
Tony.
Ano?
Opravdové jméno Tonyho Takitaniho...
Vlastně to bylo Tony Takitani.
Tonyho otec
byl Takitani Shozaburo, jazzový hudebník.
Ještě než začala válka v Pacifiku,
měl Shozaburo nějaké problémy
a uskutečnil svou cestu z Tokya do Číny.
Takitani prožil krutá léta války
rozmarným hraním na pozoun
v šangajském nočním klubu.
A když válka skončila,
jeho dlohodobé kontakty s pochybnými osobami ho dohnaly,
a zavřeli ho na dlouhou dobu do vězení.
Většina jeho spoluvězňů
byla popravena, jeden po druhém, bez sebemenšího náznaku soudního řízení.
Popravy vždycky začínaly ve dvě odpoledne.
Jednoho dne, bez varování,
ho vzali taky na dvůr,
a střelili ho do hlavy automatickou ručnicí.
Tady, na hranici mezi životem a smrtí...
Byl štíhlý jak pramínek vlasů
Takitani Shozaburo
se vrátil do Japonska jen s balíkem kostí,
na jaře 1946
Našel svůj dům zničený a rozbombardovaný,
a jeho rodiče i jediný bratr,
zbloudili do stejného osudu jako ten dům.
Jinými slovy, byl tehdy...
na světě naprosto sám.
Ale nakonec
se oženil se vzdálenou příbuznou z matčiny strany.
Rok po svatbě se jim narodil chlapeček
a tři dny po porodu
jeho matka zemřela.
Její smrt přišla náhle,
stejně jako její pohřeb.
Americký major, Takitaniho kamarád,
ho přijel utěšit ze ztráty manželky a chlapcovy matky.
Doslova mu řekl:
"Měl by si to dítě pojmenovat Tony, po mě. "
Zdálo se, že vliv Ameriky ještě dlouho vydrží,
a tak myšlenka dát synovi americky znějící jmého...
To není tak špatný.
-
To není tak špatný, Tony Takitani...
To vůbec není špatný...
A právě kvůli tomu americkému jménu,
se lidi na Tonyho dívali tak zvláštně kdekoli se představoval...
Někteří dokonce i šíleli.
Z těchto i jiných důvodu se Tony Takitani
uzavřel do sebe.
Co si pamatuje,
jeho otec byl neustále na cestách s kapelou.
Trávit čas o samotě byla pro Tonyho ta nejpřirozenější věc na světě.
Když byl malý, starala se o něj hospodyně,
pak ale nastoupil na střední, sám si uvařil,
zamknul se a šel do postele - sám.
Zítra si uvařím sám.
Jistě, ahoj.
Dobrou noc.
Dobrou.
Nikdy mě nenapadlo, že jsem nějak výjmečně sám.
TONY TAKITANI
Na tohle potřebuješ být trochu sebekritický
To je tvůj názor, zůstáváme v pozadí, takže jsme v pohodě,
ale kdo ví co bude...
Seš dobrej, ale necítím tu vřelost.
To tě dělá uhnaným kapitalistickým psem.
To je trochu extrém, ne?
To je špatná logika.
Co je na ni špatnýho?
Tony nemohl přijít na kloub formám malování.
Jeho učitelka s ním probírala
malby napněné uměním a ideologiemi.
Pro něj byly obrazy jen dětské,
ošklivé
A nepřesné.
Chodil si někdy vůbec s holkou?
Jo,
ale rozešli sme se.
Nad manželstvím si někdy přemýšlel?
Ne, nikdy.
Dobře...
Hayashida už šel domů?
Před půl hodinou odešel.
Myslel jsem že spolu půjdeme na oběd...
Jak to jde?
Oh, vypadá to dobře, OK
To ne, podívej,
osa elipsy...
Tony byl nejlepší v kreslení strojů.
V detailnosti provedení aut, rádii a motorů
byl mnohem důslednější než kdokoli jiný.
Tak se stal ilustrátorem...
Bylo to vrozené.
V druhé polovině jsme ve ztrátě.
Ano, jistě, cena obrazů růží...
V barvách a v papíru
se naše výdaje zvýšily společně se zaměstnanci.
Od přebalů pro časopisy k reklamním kresbám
Tony přijal jakoukoli práci související s mechanikou.
Práce byla vesměs přijatelná a peníze stačily.
Už jdu.
Záhlaví máme.
Omlouvám se že jsem Vás nechal čekat.
Oh, ne.
Pojďte dál.
Děkuji.
Tady jsou ty nákresy co jste mi poslala.
A, B a C...
Tenhle první je A.
Tohle je B...
A tady C...
Ano, děkuji.
A ještě D a E.
Jo, vezmu si je.
Ještě jste tu nebyla, že?
Jo. Jsem Konuma Eiko. Těší mě.
Nápodobně.
Potom se na to podívám.
Byla jako ptáček letící do odlehlé země...
Nosila oblečení tak přirozeně,
jako by jí obklopoval nějaký výjmečný vánek.
Vrátila se do Tonyho kanceláře ještě několikrát.
A jednoho dne ji Tony pozval na oběd.
Nikdy jsem nepotkal nikoho kdo nosí svoje šaty
s tak očividnou radostí jako vy.
Cítím jako by šaty...
Jako by...
Zaplňovaly...
...co mi chybí uvnitř.
Jsem sebestředná.
A ráda...
Ráda se v sobě vyžívám.
Vlastně utratím většinu svého platu
za šaty.
Nikdy sem neutratil peníze za nic jiného než za barvy a věci do práce.
Myslím že jsem se zamiloval.
Poprvé v životě jsem přemýšlel o manželství.
Tak, co se ti na ní líbí?
Jak bych to řekl...
Je to jako by byla stvořena k nošení nádherných šatů.
To je ohromný.
Shozaburo a Tony
se viděli jen jednou za dva až tři roky.
A když se ti dva setkali,
nebylo zrovna mnoho věcí, o kterých by si mohli povídat.
Takitani Shozaburo nebyl stvořen k tomu, být otec,
a Tony Takitani nebyl stvořen k tomu, být syn.
Na páté schůzce s Konumou
ji Tony požádal o ruku.
Ale ona už nějaký čas chodila s jiným mužem,
a navíc byl Tony o patnáct let
starší než ona.
To sem nebyla já, že?
"Prosím nech mě si to promylset"
to mu řekla.
Samota je jako vězení,
tak to viděl Tony.
Když mu řekla, že si ho nevezme,</i
chtěl už jen zemřít.
Tony chtěl, aby mezi nimi bylo alespoň jasno.
Omlouvám se, že jsem tě sem vytáhl takhle znenadání.
Nebudu nic hrát. Je mezi námi patnáct let...
Jak osamělý byl jeho život
a jak byl ztracený...
To všechno si uvědomil,
až když ji potkal.
Kvůli tobě jsem pochopil nejen to jak moc jsem osamělý,
ale i jak důležité je pro mě tě potkávat
a jak sem v životě ztratil všechny takové pocity.
Osamělé časy pro Tonyho Takitaniho skončily.
Hned jak se probudil, našel ji.
Když věděl že spí vedle něho, byl klidný
ale bál se její nepřítomnosti.
Tahle absence samoty
přišla Tonymu neobvyklá.
Protože teď sám nebyl,
zjistil že je neustále vyděšený
z možnosti, že by zase mohl být.
Občas, když si to představoval...
Bojím se moc toho, že by se ze mě stal jen studený pot.
Jeho úzkost pominula až tři měsíce po svatbě.
A když si zvykl na nový život,
jeho strach opadl.
Vypadají jak lidi, že jo?
Tenhle...
Je jako dítě, ne? Malý dítě.
Jo! A tenhle....
V jejich manželství nebyla jediná věc.
co by vypadala jako temný stín zániku.
Byla nadaná žena v domácnosti a energicky se starala o dům.
Ale byla tu jedna věc, co Tonyho trápila.
Ona si...
... kupuje děsivé množství oblečení.
Jak se dostala k oblečení,
nedokázala se naprosto vůbec krotit.
Najednou se změnilo její chování, a dokonce i hlas.
Problém se vystupňoval poté, co navštívila Evropu.
Během jejích cest,
si koupila překvapující množství značkového oblečení.
Byla tak očarovaná, že si prostě koupila
každou část oblečení, která se ocitla v jejím zorném poli.
Zatímco Tony stál v pozadí a sbíral cenovky.
Když se vrátila do Japonska, její horečka neutichla.
Den za dnem pokračovala v nakupování šatů.
Museli objednat několik velkých šatníků
s poličkami navrženými tak, aby pojmuli všechno její oblečení.
A protože to pořád nestačilo,
jeden z pokojů předělali na šatní skříň.
Máte tohle jen v jedný barvě?
Chodí to jen v bílé.
Haló? Ahoj, tati.
Jo, to bude brzo.
Jo... Chápu...
Počkejte chvíli, prosím. Připravím Vám stůl.
Najde nám stůl.
To je můj otec. Nikdy jsi ho neviděla na jevišti, že ne ?
Shozaburo hrál neprosto tu samou hudbu jakou hraje vždycky.
Ale tahle byla přeci jen nějaká jiná, než jak si Tony pamatoval.
.
Rozdíl byl jen nepatrný.
Ale pro Tonyho,
byla ta odlišnost dosti znatelná.
Chtěl se přiblížit otcovi na jevišti...
Co je jiného, tati?
Na to se ho chtěl zeptat.
Co kdyby ses...
...držela trochu zpátky v nakupování?
Nebojím se jen o peníze.
Jsem šťastný že se děláš krásnější...
Ale...
Opravdu potřebuješ všechno to oblečení?
Vím že bych měla zpomalit.
Snažím se, ale nemůžu si pomoct.
Když vidím hezkou věc,
nemůžu si ji nekoupit.
Nedokážu se přesvědčit...
abych si ji nekoupila.
Je to jako závislost.
Ale...
slíbila že se pokusí dostat
ze své posedlosti.
Jeden celý týden
zůstala doma,
aby jí nic nesvádělo.
Ale po celý ten čas,
cítila někde uvnitř, jako by byla prázdná.
Trávila dny v šatníku a zírala na své oblečení.
Nikdy ji neunavilo dívat se na šaty.
A čím déle je pozorovala, tím více toužila po nových.
Hned jak se ta touha objevila, ztratila nad sebou kontrolu.
Prostě se nedokážu kontrolovat.
Pravdou také je, že milovala svého muže
a uvědomovala si moudrost jeho námitek.
Měla jen jedno tělo.
Opravdu nepotřebuju...
tolik oblečení.
Takže šla do svého oblíbeného butiku a zeptala se,
jestli by nemohla vrátit některé z naposledy zakoupených kabátů a kožichů.
Omlouvám se.
Přijďte zas.
Když ty věci vrátila, cítila se lehká, ničím nezatížená..
Ale když čekala na semaforech,
nemohla mylset na nic jiného,
než na to oblečení, tak se vrátila zpět.
Jejich barva, design,
a textura látky.
Kolik stojí falešný zub?
70,000 yenů.
70,000 yenů? Takže 280,000 za čtyři?
Oh, ne...
Jsou tak drahý když je nehradí zdravotní pojištění.
Hisako,
slyšela jsem že si dala výpověď?
Nemohla jsem tam pracovat.
Co jsi vlastně dělala?
Servírku v italský restauraci.
Hned po tomhle jdu na pohovor.
Podívej na to.
Žena, velikost šatů sedm,
přibližně 165cm vysoká
a boty, 23cm.
Způsobilost je trochu divná,
ale skvěle to na mě sedí.
A koukni na ten plat!
Měla bys být opatrná.
Oh, wow!
Nádherná!
Omluvte mě.
Ze třinácti žen které vyhovovaly,
vybral Tony tu, která se nejvíce podobala jeho manželce.
Napijte se.
Děkuji.
Práce je vlastně úplně jednoduchá.
Budete tu od devíti do pěti každý den, vyřizujete hovory,
zapisujete mi úkoly a schůzky,
vyzvedáváte podklady
nebo děláte kopie.
Jistě.
Je tu jedna podmínka.
Nedávno jsem přišel o ženu.
Ještě tu mám všechno její oblečení co po ní zůstalo.
Vlastně je to ještě nenošené, skoro nové.
Byl bych rád, kdybyste ty věci nosila, jako uniformu,
když tu budete pracovat...
Každý den...
Oblečení vaší ženy?
Přesně tak.
Proto byly v inzerátu udané ty velikosti.
Vím že je to trochu divná podmínka.
Vím to, ale nemám žádné vedlejší úmysly.
Jen potřebuju trochu času, abych si uvědomil že tu už není.
Půjde to lépe, když tu budete, v jejích šatech.
Vím že to asi nechápete.
Popravdě.,
opravdu přesně nepodchytila to, co Tony Takitani myslel.
Ale... Nevypadal jako špatný člověk...
Myslím že je jen trochu vedle ze ztráty ženy.
A kromě toho...
Byla vlastně nezaměstnaná, což jí hnalo k tomu,
vzít tu práci.
Rozumím.
Myslím, vlastně...
Nevím přesně o čem tu mluvíte...
Ale myslím že mohu dělat, co požadujete.
Oh, opravdu? Děkuji.
Než ale začnu...
Bylo by možné...
Mohla bych vidět oblečení vaší ženy?
Samozřejmě.
Myslím jako jestli bych si mohla něco zkusit,
aby mi opravdu seděly...
Jistě.
Počkám venku. Zkuste si cokoli.
Našla tu desítky, spíš stovky
a stovky nádherných šatů, bot a jiných módních doplňků.
Nedokázala si představit, jak může někdo zemřít
a nechat po sobě tolik nádherného oblečení.
Šaty i obuv seděli tak perfektně,
jako by to všechno bylo vyrobeno jen a jen pro ni.
Vše v pořádku?
Po chvíli Tony Takitani vešel dovnitř a uviděl ji, jak...
"Proč pláčete?"
Zeptal se jí.
Jste v pořádku?
Omlouvám se.
Promiňte.
Já jen...
Opravdu nerozumím...
Asi...
Nikdy jsem neviděla...
tolik nádherného oblečení najednou.
Moc se omlouvám.
Jsem z toho zmatená.
Promiňte.
Běžte a vemte si boty a šaty co potřebujete na týden.
A od té doby...
"Pro případ že by se ochladilo,"
"proč si nevezmete i kabát?"
řekl Tony Takitani.
Vybrala si šedý kašmírový kabát co vypadal teple.
Byl lehký jako peříčko.
Nikdy v životě ještě neměla tak hřejivý kabát.
Šaty... vypadaly jako stíny jeho ženy.
Tyhle stíny,
naplněné vroucím dechem,
se pohybovali s jeho ženou.
On teď čelil zpřetrhání
jeho živých kořenů k ní,
kořenů co vypadaly jako stádo stínů, ničící každý moment.
Zatímco Tony...
Sleduju tohle všechno
a cítím jako by mě něco dusilo.
Omlouvám se ale situace se změnila.
Věci co jste si vzala domů jsou vaše. Nechte si je.
Na tohle celé zapomeňte.
Prosím, nikomu o tom nevyprávějte.
Ráno.
Měli děsnou pověst.
Ta skvrna prostě nešla pryč.
Nosíš víc značkových věcí.
Hedvábná vlna.
Vypadá draze.
Musel stát víc než 100,000 yenů.
Jak si můžeš dovolit tak nádherný drahý věci?
To nemůžu říct.
A kdybych mohla
vy dvě byste mě nikdy nevěřili.
Co to znamená?
Tony s těžkým srdcem zavolal do secondhandu,
a oni přijeli a vzali všechno oblečení pryč.
Odešel z pusté,
prázdné šatny
a udělal si dovolenou.
A dokonce i emoce které ho tak sužovaly,
se z jeho mysli postupně vytratily.
Uvnitř se měnil,
jak mlžný opar ve větru.
.
Dva roky po smrti jeho ženy,
žemřel jeho otec Takitani Shozaburo, na rakovinu v játrech.
Odešel ve společnosti jeho pozounu
obklopen horou starých jazzových desek.
Desky zapáchaly plísní,
takže Tony v šatně parvidelně otevíral okno a větral.
V téhle náladě... minul další rok.
Nicméně, hory starých gramodesek, které zdědil,
ho pomalu začínaly tížit.
Tony zavolal do hudebního bazaru, aby přijeli odhadnout cenu desek.
Protože mnoho z těch nahrávek bylo raritních,
odhad se vyšplhal vysoko,
ale pro Tonyho to nic neznamenalo.
Jednoho dne hory gramodesek zmizely,
Tony Takitani
byl opravdu a konečně
úplně sám.
Půjdu už domů.
Počkejte tu. Ještě si popovídáme.
Jistě.
Vy jste Tony Takitani, že?
Ano.
Hezkej dav.
Věci se maj tak,
možná budete trochu šokovanej...
Sem ten chlapík... Co ho Eiko odkopla.
Slyšel jsem že ta šťabajzna umřela.
Trpěla moc?
Netrpěla, a...
Už sem na to zapoměl.
A přestaňte jí říkat šťabajzna.
Jste tak jednotvárný, po tom všem.
Jako vaše kresby...
Čas od času
si vzpomněl na tu neznámou ženu,
co se rozplakala
v šatně, když viděla
věci jeho ženy.
A jeho pamět oživila
zvuk jejího vzlykotu.
Nikdy jsem neviděla...
Tolik nádherného oblečení najednou.
Nepřál si na to vzpomínat.
A také bylo zvláštní, že teď,
když už na všechno zapoměl, zůstala mu
vzpomínka na tu ženu.
Hej, ukažte, rukavice...
Mám dva páry rukavic.
Oh, perfektní. Jedny Vám dám.
Který? Fialový nebo žlutý?
To je jedno.
Ale ne...
Je to na Vás.
Nemůžeš to na mě nechat.
Vážně, obě barvy jsou dobré. Žlutá nebo fialová...
Vážně? Jsi si opravdu jistá?
Jo, je to jedno.
No ty fialové...
jsou jen palčáky.
Vážně na tom nezáleží.
Vlastně je ani nechci.
Hej, to od tebe není hezký.
Hej...
Issey Ogata
Miyazawa Rie
Vypravěč: Nishijima Hidetoshi
Podle novely "Tony Takitani" od Haruki Murakamiho
Hudba: Sakamoto Ryuichi
Produkce: Yonezawa Keikc Producent: Ishida Motoki Pomocný producent: Koshikawa Michio
Kamera: Hirokawa Taishi
Scénář a režie: Ichikawa Jun
České titulky: Tomáš Marek marek.tomass@gmail.com
www.titulky.com